Så er jeg lidt overraskende tilbage i yakkernes land.
Jeg er i Bhutan for at få den sidste mundfuld af Himalaya.
Bhutan er en lille sten klemt ind mellem Kinas og Indiens bjerge.
På grund af bjergene og skovene er der få veje-
-så jeg går op til Chomolhari, som grænser op til Tibet.
Min guide Dorji har nationaldragt på, som det forventes her.
Jeg har valgt den internationale, pjuskede stil.
Her er god plads. Bhutan er på størrelse med Schweiz-
-med et indbyggertal på godt en million.
Miljøpolitikken er blandt de strengeste i verden.
1/4 af landet er nationalpark. End ikke væltede træer må samles.
Det nidkære land værner om sin uafhængighed og styres af en konge-
-som ønsker bruttonationallykke før bruttonationalprodukt.
Buddhismens indflydelse er overalt, som dette højtliggende refugium.
Der er hellige steder over alt. Hvad kan man sige om dette?
Ifølge legenden blev det grundlagt af en helgen, Guru Rinpoche-
-som red hertil og blev forvandlet til noget så grufuldt-
-at de onde ånder forsvandt og overlod dalen til buddhismen.
-Fantastisk. -Smukt, ikke?
Bhutan gør en indsats for at holde antallet af turister overskueligt.
Besøgende skal betale mindst 200 dollar om dagen-
-også selvom man bor i telt.
Næste morgen sker der ingenting, før tallerkner med ris-
-og chili, Bhutankøkkenets magiske ingrediens, sluges til morgenmad.
Efter få dages vandring-
-er vi oppe i bjergene, hvor et særligt væsen hersker.
De er afhængige af yakken på alle måder.
Hele yakken anvendes jo, selv afføringen.
-Til at lave bål med? Til mad? -Nej.
Nu kan man se de høje tinder igen. Det er helt enestående.
Man ser gletscheren. Er det et af de højeste bjerge i Bhutan?
Nej, det er det fjerde- eller femtehøjeste.
Det forbløffer mig, at folk bor her. Vi er i 4.000 meters højde.
Det er højere end Eiger.
I nat skal vi bo i Chomolhari basislejr.
Vi er nået trekkets højeste punkt, hvor bjergstien går ind i Tibet.
Et smukt sted. Det er som et aflukke.
Det er en af de bedste lejre.
-Er lejren permanent? -Ja.
Hej.
Hvor mange dage er der tilbage? Vi går jo ned nu.
-Hvornår er vi i Paro? -Om tre dage.
Vi når at komme med til festivalen.
-Går det bare nedad herfra? -Ja.
Ned ad bakke hele vejen.
Det er ikke så dårligt. Her er fint med alle bjergene omkring.
Da jeg ser på bjergpassene næste morgen, føler jeg-
-et slægtskab med dem, som har holdt dem åbne gennem tiden.
Det er nok i blodet. Bjergfolkene flytter rundt med mad-
-tøj, dyr og Gud ved hvad. For mig er det desværre kun en enkeltrejse.
Det er trist. Bag skyerne aner man det sidste glimt af Himalaya.
Chomolhari, som er lidt over 7.000 meter højt.
Jeg kommer til at savne de store bjerge.
De er de eneste rigtige bjerge. Alt under 6.000 meter er småt.
Farvel, storslåede Himalayatinder. Farvel, Chomolhari.
Det er et skønt øjeblik på trekket, når man næsten er fremme-
-og opdager, at man er ved en flod-
-og man kan få et fodbad.
Det er iskoldt gletschervand.
Det ser lidt mudret ud, men det er nok ganske rent.
Hvilken lettelse.
Det er glæden ved at vandre langs en flod.
Var det varmt, ville jeg hoppe i.
Hvor er det dejligt.
Vi har gået 15-20 kilometer i går og omkring 18 i dag.
Det er hårdt for fødder, som ellers kun går på trapper.
Vandring gør os til ligemænd.
Floden er alles bad, og hestene er uundværlige følgesvende.
Morgengry ved Parofloden. Hestene skal pakkes.
Der er tørret yakkølle til morgenmad, ingen kø på toilettet-
-og tid til en snak om, hvad der venter os.
Vi skal til festival. Hvad går den ud på? Er den vigtig?
Den er meget vigtig for folk. Den har stor religiøs betydning-
-og folk får mulighed for at klæde sig pænt på og have det sjovt.
Det er en festlig højtid, men den har stor religiøs betydning.
Bhutans buddhister adskiller sig fra dem i Tibet.
Deres åndelige leder er Je Khenpo. Dalai Lama har ingen magt her.
Han har aldrig været her. Dorji praler med-
-Bhutans sejre over Tibet, som forsøgte at invadere hans land-
-via de samme veje, som vi vandrer på i dag.
For held og lykke på turen.
Efter endnu en dags slid til fods når vi udkanten af Paro.
Så er vi fremme. Jeg er virkelig træt.
Mine ben er trætte. Min hjerne...
Den er slukket for længe siden.
Godt at se en landsby. Den er smuk.
Der, hvor vejen ender, ligger Paro.
Slottet, eller dzongen, træder frem i dalen.
Der begynder Tsechufestivalen i morgen.
Er det nødvendigt at deltage i festivalen?
Det er ikke afgørende, men den har stor religiøs betydning.
-Så det betyder noget. -Det er altså bedst at deltage.
Tsechu betyder "den tiende", datoen for Guru Rinpoches gerninger.
På markedet er der mulighed for at hilse på hinanden.
Langs vejen op til slottet står munke, der sælger velsignelser-
-og der er herreløse hunde. Buddhismen værner om alt levende-
-så de er til konstant besvær. Hundene, ikke munkene.
Hvor mange mennesker venter man, der kommer?
-Omkring 2.000. -Jaså?
-Er det mest bhutanere? -Ja, folk fra lokalområdet.
Da åbningsdansen går i gang, vil alle have den bedste plads.
Man kan ikke reservere plads. Kun munke og deres familier får stole.
Hvad udtrykker de med dansen?
De bruger nogle fagter, som symboliserer forskellige ting.
Men de renser først og fremmest området.
Dorji fortæller, at de lange ærmer kunne skjule våben til snigmord.
Der var en helgen, som var klædt sådan.
Kongen i Tibet var antibuddhist og så, at helgenen havde bue og pil-
-skjult i ærmerne og skød ham.
Det symboliserer de lange ærmer.
I et land med få teatre, biografer og som kun har haft tv i fem år-
-er festivalen, ud over at være religiøst vigtig, underholdende.
Monarki og religion, Bhutans to samfundsstøtter-
-forenes i dronningemoderens kapel, hvor jeg er indbudt til aftenbøn.
Der spilles musik og tændes lys for at jage onde ånder væk.
Jeg har god tid til at studere den prægtige udsmykning-
-og tænke over min forgængelighed og menneskelivets skrøbelighed.
Næste morgen er mindre tænksom. Festivalens anden dag er i gang.
Højdepunktet er dansen om dødens straffedom.
Dødsguden lytter til de dødelige, vurderer deres handlinger-
-og dømmer dem derefter.
Dansen er en udholdenhedsprøve både for publikum og dansere.
Uden for arenaen finder man heldigvis velkendte ting.
Parkeringspladser, mobile biografer, som viser populære film-
-og endda bhutansk bingo.
Hovedattraktionen er bueskydning, som jeg ser med kongens kusine.
-Den var der næsten. -Hvordan kan du se det?
Det lærer man.
Man skal se på, hvordan folk bevæger sig.
Bueskydning er Bhutans nationalsport.
Spillerne må gøre alt for at genere modstanderne.
Rolig. Tag den bare med ro.
Sporten udøves på højeste niveau. Disse skytter fra Bhutans elite-
-er bankdirektører og regerings- medlemmer, som gerne slår sig løs.
På festivalens sidste dag samles man ved dzongen før daggry-
-til festivalens vigtigste begivenhed.
Da vises en af Himalayabuddhismens skatte frem.
Throngdolen er en gobelin, der er så høj som et femetagers hus.
For at beskytte mod sollys vises den frem før daggry.
I olielampernes skær anes et mylder af munke og pilgrimme.
For det hengivne folk er det en vigtig begivenhed-
-ført an af abbeden og munke i fuld udrustning.
Thongdrol betyder "befrielse gennem syn"-
-og at være i dens nærhed har meget stor værdi.
Folk maser sig frem for at blive velsignede.
Alle andre steder ville sådan en trængsel være skræmmende.
Men de er ikke hoverende vindere eller vrede tabere-
-men mennesker, der på buddhistisk maner søger et bedre liv.
Enten denne eller næste gang.
Thimphu er Bhutans hovedstad. Trafikpolitiet laver tai-chi-
-kvinderne går i nationaldragt, og munkene shopper.
Den er ikke helt som andre hovedstæder.
Man bag facaden findes steder, hvor en vesterlænding føler sig hjemme.
I snookerhallen kan man få en øl og lidt sladder i baren.
Benji Dorji, tidligere dommer og minister for sundhed og uddannelse-
-præsenteres for mig af hans kusine Khendum, som var til bueskydningen.
Det virker som en behagelig livsstil.
Jeg havde ikke forestillet mig, at jeg skulle opleve det her i Bhutan.
Det er tolerant og afslappet.
-Stemmer det overens med buddhisme? -Selvfølgelig.
-Tolerance, lykke. -Handler det om det?
Alle kender hinanden.
-Det er jo interessant. -Man skal gøre det, der glæder en.
-Jaså? -Man gør det for sig selv.
Vi er ikke fordømmende eller konservative.
Er du aktiv buddhist, der går i tempel og sådan?
-Ja, det gør jeg i høj grad. -Udøver du...?
Det er mere en livsstil, end det er en religion for os.
Man tænker ikke på det. Det kommer af sig selv.
-Tænker du aldrig på det? -Jo, indimellem.
-Vi vesterlændinge bærer på skyld. -Det har vi ikke noget af.
Jeg hører til flere steder. Jeg tænker på Gud, når jeg er i knibe.
-Det må være en hel del. -Ikke alle er sådan.
Vi tager det roligt. Et enkelt liv.
Tror du på reinkarnation? At man fødes igen som noget andet?
Mig personligt? Jeg er ikke sikker.
Jeg har et problem med reinkarnation.
Jeg tror, at nogle mennesker er reinkarnationer-
-og har levet før og er meget åndelige og hellige.
Jeg tror ikke, at alle har storhed og reinkarnation som skæbne-
-eller at alle har levet før, eller om vi ville vide det.
-Er det ikke grundlæggende...? -Jo, selvfølgelig.
Men for mig hænger min personlige tro-
-og måden, jeg praktiserer buddhisme på, ikke sammen med det.
Det er en anderledes tanke.
Jeg ved, hvad jeg vil genfødes som.
En sort basketballspiller på to meter, som tjener kassen.
Så må du anstrenge dig. Nu er du jo...
Han bliver kakerlak i sit næste liv.
Han bliver en tre meter høj kakerlak, der spiller basketball.
Benji har altid værnet om miljøet. Han tager mig med til en fjern dal-
-for at vise mig sit yndlingsprojekt.
Vejen går østpå fra Thimphu mod Popshika og De Sorte Bjerge.
Mod sydøst ligger mit endelige mål: Bangladesh.
-Det er en ret god vej. -Javist.
For 30 år siden var her ingen vej.
Hvis man skulle færdes her-
-måtte man pakke ponyer og komme frem til hest.
Det tog flere dage på den gamle vej-
-for at komme frem.
Er det hovedvejen gennem det centrale Bhutan?
Ja, det er det. Den går i øst-vestlig retning.
Bhutan præges mentalt og fysisk af Himalaya.
Bjergkæder deler landet i en række dybe dale-
-som ofte har deres helt eget klima.
På den anden side af dette pas lægger vi sneen bag os.
I Popshikadalen overvintrer en af verdens mest sjældne fugle.
Sorthalset trane, den mest elegante af Himalayas fugle.
Den kommer nordfra for at komme til de sumpede områder i dalen.
Benji kæmper for, at området ikke bliver drænet af bønderne.
Husene ser store ud. Er bønderne velhavende?
Nej, ikke nødvendigvis. Huse bygges i fællesskab.
Man samles og bygger huse for hinanden.
Hvis jeg skal bygge hus, kommer alle og hjælper til.
Så man gør det i fællesskab og deler udgifterne.
Bondegårde i Bhutan ligner mindre herregårde.
Det er vedtaget ved lov, at de skal bygges på en bestemt måde.
-De skal bygges af træ og... -Acra. Ler.
Fundamentet er af ler.
Det er ikke som i Vesten. Man lægger sten og stamper ler ovenpå.
Det bliver til tykke vægge af ler, og så er der træ og acra øverst.
Her har vi en typisk bhutansk trappe.
Den er meget stejl. Det er en kunst at gå på den.
Trappen er bare en træstamme med hakker i.
-Jeg prøver at komme op... -Det her er et typisk landsbyhus.
Temmelig groft hugget ud...
I huset bor en familie på fem personer.
Dawa Zangma, den yngste af tre søstre, skal snart på kostskole.
Hun bidrager til familiens indkomst ved at væve.
Hun kan lave en kira, en kjole med indviklede mønstre, på en uge.
-Ikke noget bestik. -Nej.
Vi tager lidt ris og klemmer det sammen til en kugle.
Så renser vi hænderne med det-
-eller tøjet. Det fjerner al støv.
Vasker I jer med risen? Spiser I det så bagefter?
-Nej, det gør vi ikke. -Det er nok rart at tygge i.
Der er en teknik, når man skal ned ad trapperne.
Man skal læne sig tilbage og holde kroppen rank.
Jeg viser dig, hvordan man gør. Sæt fødderne lidt...
Sådan.
Her drikker man vist ikke.
Så ville man ikke lave trapper på den måde.
Vejret er perfekt næste morgen, og vi kan se de sorthalsede traner.
Trods buddhismens kærlighed til dyr blev Benjis ide mødt med kulde.
Regeringen nægtede at stoppe dræningen for 20 fugles skyld.
Men Benji talte 80 fugle, og så skete der noget.
Man lavede et reservat, og nu kommer her 300 fugle om året.
Der er 19 fugle derovre. Jeg kan se tre unger.
-Hvordan kan du se det? -De er mindre og grålige.
De er grålige i farven.
De er flotte. Man ser tydeligt, at den har sort hals og hoved.
Hvorfor er lige præcis denne fugl så vigtig, Benji?
Disse fugle er ligesom...
Når de ankommer i slutningen af oktober-
-eller i begyndelsen af november...
-Hvor kommer de fra? -Fra Tibet.
De kredser over klostret-
-og folk tror, at de bringer lykke og har forbindelse med klostret.
De har fået en slags religiøs betydning heromkring.
-Betragter folk dem som hellige? -Ja.
Der en bedre balance her end andre steder. Indien, for eksempel.
Buddhistisk filosofi er holistisk, og man mener, at alt hører sammen.
Kynikeren i mig siger: "Hvad med bønderne, der vil dyrke marken?"
Men kynisme virker ikke her. Den passer ikke ind.
Så længe BNP er mindre vigtigt end bruttonationallykke-
-ser fremtiden lys ud.
Fra Bhutan krydser jeg et stykke af Indien til rejsens sidste stop.
Bangladesh er en slette af aflejringer fra Himalayas floder.
Jeg følger dem fra Syhlet i nord, gennem Dhaka-
-og ud til den Bengalske Bugt.
Fra kongedømme til republik, fra gammelt til nyt.
Fra en million mennesker til 135 millioner.
Goddag, hr. Her er mit bangladeshiske pas.
Jeg mener visum, og her er mit britiske pas.
Bangladesh løsrev sig-
-fra Pakistan i 1971 under krig, massakre og sult-
-som få i Vesten kendte til. George Harrison var en undtagelse.
Fra luften ser man kernen i mange af landets problemer.
Det er tørtid, og alligevel ligger meget land under vand.
Store floder og monsunregn gør landet frugtbart og skrøbeligt.
Ikke langt fra grænsen bliver floden dyrket.
Den er levebrød for dem, som gennemsøger vandet-
-ikke for metal eller mineraler, men sten.
Disse kampesten er Himalayas gaver til Bangladesh.
De skylles ned fra bjerget, til hvor sletten begynder.
For et land som mangler stenbrud-
-er de værdifulde. Der er penge i stenene.
Men arbejdet er ikke velbetalt.
En dags arbejde giver, hvad der svarer til 70 pence.
Alligevel knokler tusinder af arbejdere på floden dag efter dag-
-for at tjene byggeboomet sydpå uden at tjene på det.
Men penge er strømmet ind til Syhlet fra de såkaldte "londonier"-
-forretningsfolk, som har tjent penge på restauranter i London.
Brick Lane i London er blevet til marmor og sten i Syhlet.
-Er det dit nyeste hus? -Ja.
Abdul Rahman solgte kylling i Birmingham-
-og her er, hvad han fik ud af det.
Femten topmoderne lejligheder til hans familie.
Hvis familien vil sælge, står der købere parat.
Syhlet har fået så mange penge, at byggegrunde her-
-er blevet dyrere end i London eller New York.
Jeg vil gerne fortælle dig-
-at jeg begyndte med to kyllinger.
Forretning. Snart solgte jeg store mængder.
300 kyllinger.
Til sidst havde jeg 12.000 kyllinger.
Abdul banede vej for mange penge-
-da han sikrede sig Storbritanniens første halalslagterlicens.
Jeg fik den første licens for halalslagtet kød.
Jeg fik fortalt, hvad halal var-
-og hvorfor halal betød bedre kødkvalitet.
Har du slået en kylling ihjel på den engelske måde?
Jeg ved, hvad de gør. Jeg har ikke selv gjort det for nylig.
Den engelske måde er at klemme og trække.
Vi synes, det er en ubarmhjertig måde at slagte på.
Ud fra et muslimsk livssyn.
Vi synes, det er meget ubarmhjertigt.
Med en meget skarp kniv...
Det er religionen. Man kan ikke skære sådan her.
Med en skarp kniv skærer man halsen over og lader blodet sive ud.
De falder stille og roligt i søvn. Så er det slut.
Det er halal.
Der er 135 millioner bangladeshere.
Byggebranchen og herregårdsmanien er ikke ene om-
-at tjene på billig arbejdskraft.
Her er både konstruktion og destruktion indbringende.
Det må være det mærkeligste skibsophug i verden.
De store skibe kommer her til Chittagong for at dø.
De hugges ikke op af maskiner, men af tusindvis af mennesker-
-som piller dem fra hinanden som en hær af myrer.
"Ocean Breeze" blev søsat af dronningen for 50 år siden.
Men om fem måneder er hun forvandlet til en bunke skrot.
I en verden med billig arbejdskraft kan de private selskaber-
-mærke presset. Mange må lukke.
De taber konkurrencen mod statsstyrede kinesiske firmaer.
De fleste bangladeshere er fattige landarbejdere.
Naila Chowdhury hjælper dem. Hun arbejder for Grameenphone.
-Sår de ris nu? -Ja, netop.
Den er klar om tre måneder, inden regnen kommer.
"Grameen" betyder landsby. Typisk er de bygget på dæmninger-
-for at sikre sig mod oversvømmelserne.
Her står din velkomstkomite, Naila.
Organisationen tilbyder mikrolån til indbyggerne-
-som en hjælp til selvhjælp.
Kvinden, vi skal møde, købte en mobiltelefon-
-som bliver opladet med solenergi.
I disse ti byer er hun den eneste, der har telefon.
-Hvorfor valgte du hende? -Hun søgte om et lån hos os.
Det gik godt for hende, og folk kom hertil.
En betydningsfuld kvinde. Hej, Sultana. En fornøjelse.
Planen har haft stor betydning. Sultanas datter kan studere nu.
Du siger, at det er vigtigt, at lånene gives til kvinder.
-Hvorfor? -Lånet er til kvinder.
Generelt bliver kvinder, hvor de er-
-så afkastet er mere sikkert.
Hele nationen nyder gavn, hvis man støtter kvinderne.
Hun sørger for, at børnene kommer i skole og bliver til noget.
Mange af pengene kommer fra familiemedlemmer-
-som arbejder i udlandet.
Bliver der ringet rundt? Har det forandret noget?
Det har betydet, at bønderne kan ringe til andre byer-
-og få prisen på såsæd, gødning og maskineri.
Det er sværere at snyde dem nu.
De kender prisen og kan forhandle om en bedre.
Det er en forbedring for landsbyboerne.
Kan du se, hvordan byen har forandret sig?
For tre år siden var her ingen vandpumper.
Der er bedre velfærd. Der er stor forskel.
At skabe velfærd er ikke let, men et lille lån-
-til små investeringer har givet så meget fremgang-
-at ideen har spredt sig. Men er det for sent?
Bangladeshere flytter ind til byen i så store mængder-
-at hovedstaden Dhaka er ved at være overbefolket.
For 30 år siden boede her 1 million mennesker.
I dag bor her 15 millioner, og tallet stiger støt.
Ofte er rickshaw den hurtigste måde at komme frem på.
Vi befinder os heldigvis i rickshawens hovedstad.
Der er 600.000 at vælge imellem.
Vandvejene er ikke meget roligere.
Det her er Sadarghat, hovedstadens flodcentrum-
-og her skal man også se sig for.
Jeg forstår det ikke. Vandet er beskidt, men vasketøjet er rent!
Herfra sejler bådene sydpå. Jeg skal gerne med en af dem i aften.
Lidt større end den her, håber jeg.
Jeg skal med hjuldamperen "Ostrich"-
-men her er dusinvis af både og et mylder, der aldrig holder op.
Jeg må spørge mig frem, før jeg finder den.
"Ostrich" er en ærværdig gammel frue fra 1929.
Hun tager 700 passagerer på tredje klasse og 24 på første.
Jeg har valgt komfort.
Sadarghat er herligt manisk. Her råder næsten permanent hysteri.
Som Venice på speed.
Præcis klokken 18 stævner vi ud, og andre både flokkes om pladsen.
Der er ikke mere ro ude på floden, hvor vand-
-fra Ganges og Brahmaputra skvulper under os.
Færgerne har ikke radar. Kollision undgås ved hjælp af søgelys.
Nu og da undgås kollision ikke.
Næste morgen passerer vi søsterskibet på vej mod Dhaka.
De er en del af Rocket Service, som har besejlet floden siden 1956.
Bangladesh har 250 floder.
8.000 kilometer sejlbare vandveje-
-og her i deltaet er de den eneste vej.
Steder som Barisal, Jhalakharti, Charkali og Moralgunj-
-er afhængige af bådene, som fungerer som busser og lastbiler.
Jeg nyder udsigten og lærer mine medpassagerer at kende.
En af dem er Mahjabeen Khan.
Hun er kendt som Moni og synger gamle bengalske klassikere.
Smukt. Sikke en dejlig sang.
-Hvor er den fra? -Rabindranath Tagore skrev den.
Vores bengalisprogede nobelpristager.
-Jaså. -Har du hørt om ham?
Den eneste asiat, der har vundet litteraturprisen, ikke?
Ses han stadig som et stort navn i litteraturen i Bangladesh?
Enhver bengaler vil sige, at han er vores største digter.
Som jeres svar på Shakespeare.
Kan du synge en til? Fortæl gerne, hvad den handler om.
Den handler om folket og gælder alle folk i hele verden.
Den passer på mit land eller på Indien eller alle lande-
-hvor folk lever et enkelt liv.
Hvis deres drømme udslukkes, mister de ikke håbet-
-men beder til den Almægtige om at stå dem bi.
Det er Tagore, verdensrøsten, som gør dem så populære.
Floden venter, ligesom jeg.
Det er ubegribeligt, at man under monsunregnen-
-kalder dette for "Cyklonstrædet", når stormen farer op ad det.
24 timer efter afgang ankommer vi til havnebyen Monghla.
Længere sydpå sejler "Ostrich" ikke.
Øjeblikket er kommet. Efter seks måneder i bjergene-
-kan jeg mærke duften af åbent hav.
På vej mod den Bengalske Bugt hen over gammelt mudder fra Himalaya-
-er ringen sluttet mellem havet og bjergene, som vi har besteget-
-de smalle bjergpas, vi har betrådt og floderne, vi har besejlet.
Mennesker, vi har mødt på vejen, føles pludselig så nær.
Marianne H. Andersen www.broadcasttext.com